![](/uploads/posts/2024-03/thumbs/1709367491_bez-men.jpg)
Запрошення грати в моновиставі «Кицька на спогад про темінь» для Ольги Бойцової було несподіваним. Не через те, що місто на той час ще перебувало під окупацією, а колектив Херсонського обласного музично-драматичного театру імені Миколи Куліша був розкиданим чи не по всій Україні, а сама вона виїхала до мами та сестри у Хмельницький. Через те, що раніше працювала у виставі її краща подруга, яка пішла на співпрацю з росіянами.
«Мені дуже боляче, — не приховує почуттів херсонська актриса. — Як вона могла, я не знаю».
Вистава «Кицька на спогад про темінь» за п’єсою Неди Нежданої завдяки режисеру Сергію Павлюку у 2017 році «оселилася» на херсонській сцені. Навіть не на сцені — її грали на відкритому майданчику: природа, вогнище, казан, героїня варить борщ і розповідає про реалії, в яких у 2014-му опинилися українці Донбасу, життя переселенки. Це вже зараз, після відновлення, вистава повернулася у звичні театральні рамки — на сцену. У 2022 році, ще до деокупації Херсона, відбулися гастролі містами України. 2023-го моновиставу показали в Херсоні, на майданчику «артхаб в укритті», з нею театр гастролював деокупованими громадами Херсонщини, завітали до Миколаєва та Вінниці, а ще на фестиваль до Словаччини.
«Мені дуже приємно, що багато поціновувачів театрального мистецтва, які декілька разів дивилися виставу, кажуть: а ми того не чули, того не чули, того... І дехто спочатку навіть не впізнав, що це та ж сама п'єса. Це чудово. Можливо, я зробила зовсім інші акценти», — каже Ольга Бойцова. Розмовляли з актрисою багато про що. Говорили про виставу, про життя в окупації, про виїзд, про зраду. Про те, що Ольга Бойцова в межах своєї ролі промовляє зі сцени, і кожне слово для неї це — особистий біль:
«Кожна фраза болить. Майже кожна фраза, з самого початку — все про наше життя. В мене немає дому. Як вони можуть замість того, щоб разом чинити спротив окупантам, йти на співпрацю? Тут не треба грати, щось шукати, придумувати. Тут просто готуєш борщ і розповідаєш те, що болить».«Кожна фраза болить. Майже кожна фраза, з самого початку — все про наше життя. В мене немає дому. Як вони можуть замість того, щоб разом чинити спротив окупантам, йти на співпрацю? Тут не треба грати, щось шукати, придумувати. Тут просто готуєш борщ і розповідаєш те, що болить».
![](https://vgoru.org/storage/images/zM7w7v3F6HJRUDTlmZsDY8i7D50E9V.webp)
Розуміння, що треба виїжджати, прийшло тоді, коли багатьох знайомих заарештували росіяни
Тому, що у квітні 2022-го вона виїхала з окупації, Ольга завдячує своїй дуже впертій сестрі. Мама і сестра з першого дня наполягали: виїжджай, виїжджай.«Але, відверто кажучи, чому я маю їхати? Я на своїй землі, я в себе вдома. То все маячня, все нормально» — аргументувала вона рідним. Виїздити не хотіла — відчувала, що мала допомагати. Згадує що почувала себе затишніше серед друзів — тих, хто ходив на мітинги. Вистоювали п’ятигодинні черги, щось купували, ділилися їжею, ліками, як могли, розносили потрібне іншим.
![](https://vgoru.org/storage/images/wZ3cafHwKR1JzOBf4LVJf6Qnr2q30V.webp)
Розуміння, що треба виїжджати, прийшло тоді, коли багатьох знайомих заарештували росіяни, коли почали вираховувати учасників мітингів. Тут і мама почала дуже переживати, в неї піднявся тиск, вона відмовлялася їсти. І наполеглива сестра знайшла перевізника. Актриса каже, що виїхала досить легко, попри те, що сама майже сиділа на руках у водія, а головна перукарка театру Оля Михайловська-Фаюра з дитиною та кішкою, сиділи на сумках на сходинках — і кожного разу, коли відкривалися двері, з автобуса випадало все. Бо вони були незапланованими пасажирами.
«Але я сказала: будемо їхати — стоячи, лежачи, скрючені, — згадує Ольга. — Як завгодно маємо виїхати, бо іншого шансу може не бути. Нас майже не перевіряли. Пару разів зупинили, заглянули в документи чоловіків. Ми легко проходили все. На відміну від інших. Руслан Вишневецький із Женею Кірсановою та сином дуже складно виїжджали, з п'ятого разу. Вони вже думали, що Їх ведуть на розстріл, бо в Жені якось у телеграмі випливла фотка з мітингу».
Попри відносний спокій дороги, у Снігурівці кадирівець таки «пожартував»: навів на них автомат і — «та-та-та-та-та, та-та-та». Дітей в автобусі було багато, начебто і зрозуміло, що вражина насміхається, грає на нервах, але ж немає гарантії, що не випустить чергу. Слава Богу, все обійшлося.
І тільки опинилися на підконтрольній території, побачили наших хлопців — зі сльозами на очах кинулися їх цілувати, обіймати. Ольга радіє, що у Миколаєві молоденькому військовому хоч солодощів у кишені насипала. Він спитав, чи є їжа, а дівчата одразу по торбах — свята справа нагодувати захисника. А він мав на увазі, чи в них самих є що поїсти, і відмахувався від щедрих і вдячних жінок, бо «не дозволено».
«Наші неймовірні. В Хмельницькому дуже багато військових. Мені хотілося кожного обіймати. В окупації я жодного разу не заплакала, жодного. А коли виїхала, я плакала, плакала, плакала. Коли бачила їжу, асортимент, ціни. Що люди можуть вільно пересуватися, що вони не бояться. Два місяці я, мабуть, приходила до тями».
![](https://vgoru.org/storage/images/bKLGGcQpGiuo25nbAHSENFczjswMTb.webp)
Нема їм виправдання. Про друзів, вже колишніх
Ольга Бойцова розповідає, що на співпрацю з росіянами пішло небагато працівників театру — десь 25 разом із технічним персоналом. Акторів зовсім мало — Ружена Рубльова, Євген Гамаюнов, Світлана Журавльова, Віктор Овсієнко, Данило Санітар. Найболючіше, що зрадили найближчі друзі й ті, хто начебто на початку окупації стояв на одній стороні барикад.«Свєта — краща подруга, Вітя — кум. Даня Санітар, який був на всіх мітингах поруч з Павлюком. Вітя Овсієнко також був в Муніципальній варті. Нема в мене слів. Я не можу зрозуміти. Нема їм виправдання». Щодо Євгена Гамаюнова та Ружени Рубльової акторка питань не має — каже, ні для кого не секрет, що вони були любителями «русского міра». Розповідає, що коли у 2014 році вона проводила проукраїнський мітинг, Ружена стояла, зціпивши зуби й не співала гімн. І коли вони збиралися на херсонський майдан, вона ходила на антимайдани.
Розповіла Ольга і таку історію з окупації. Якось вона з друзями прямувала з Острова на мітинг пішки, поруч йшли Віталій Пронько, актор з інвалідністю, музикант з театрального оркестру, в якого мала дитина, а дружина на нервовому ґрунті втратила молоко. Назустріч — Ружена Рубльова з чоловіком несуть величезні торби молочки.
«Я кажу: «Мітинг, з іншого боку». — А Ружена: «Я на свої мітинги вже відходила». А на питання, де молочку брали (бо дитині потрібно), відповіла: «Там, де взяли, вже нема». Ти пожаліла, ти дитині не дала пакет молока! Нема, слів. Яка тут до біса толерантність?» — не приховує почуттів актриса.
Розповідає Ольга і про свої намагання достукатися до свого кума Віктора Овсієнка, мотивів якого вона геть не розуміє. У відповідь на свої аргументи чула лише фрази на кшталт: «вас зомбували», «Буча — постановка», на додачу він ще й заперечував вбивство росіянами диригента Юрія Керпатенка, мовляв, «може він хворів».
«Я кажу: «Вітю, хворів? Розстріляна людина! Ну, а за що? Він не захотів співпрацювати, у філармонії концерт «Гілеї» зробити». І почула у відповідь: «Бачиш, яка зла філармонія! А наш театр добрий. Ми ж нікого не змушували. Хто хотів, той пішов». Для мене це кінець. Це єдиний мій кум, з ким я погодилася похрестити дитину в Херсоні. Я знала людину 25 років. Виходить, що не знала. Це важко», — підсумовує актриса.
![](https://vgoru.org/storage/images/ueRnTObmsBA403cw2fxLGlWuVHBJKE.webp)
Без болю ця вистава не вийде
Ольга Бойцова каже, що вистава далась їй дуже складно. І короткий строк роботи, і репетиції з Сергієм Павлюком через інтернет (бо захворіла і не змогла приїхати в Миколаїв, де режисер на той час робив постановку), а потім дві живі репетиції перед випуском вистави одразу на глядача в Києві. Важко було грати її на гастролях мало не щодня:«Серце болить, серце болить, бо я жива людина. Але без болю ця вистава не вийде». Особливо болісно було через те, що «Кицьку на спогад про темінь» раніше грала подруга. Ольга ж не тільки добре знала виставу, а й разів п'ять допомагала Світлані робити заготовку для борщу. Тож перша відповідь на запрошення була однозначно негативною. Але тоді, ще до деокупації, можливість нагадати, прокричати зі сцени про те, що Херсон — це Україна, переважила усі сумніви. Вистава вийшла зовсім інакшою і, зрештою, актриса зараз просто радіє можливості працювати:
«Я буду рада кожній ролі. Є таке відчуття голоду до роботи. Ось я в Кропивницькому трошечки побула на репетиції Сергія Павлюка — і не можу передати свої емоції. Я сиділа в залі й усвідомлювала: туди, я хочу туди. Я не думала, що настільки це працює навіть на фізичному рівні».
Але найголовніше для неї, важливіше, ніж можливість працювати — це наша Перемога, в яку вірить усім своїм серцем. І борщ, який її героїня варить під час вистави, Ольга Бойцова називає борщем Перемоги.
![](https://vgoru.org/storage/images/3nwthIb8tIDx0sTvpmujfJ76WokXDk.webp)
- Режисер Сергій Павлюк був одним із перших, хто закликав херсонців вийти на мітинги спротиву після окупації міста росіянами.
- У травні 2022 року директором захопленого театру окупанти призначили охоронця Валерія Шелудька, якого українське керівництво одразу ж звільнило.
- У серпні 2022 року стало відомо, що деякі херсонські «діячі культури», в тому числі й працівники драматичного театру, продалися окупантам.
- У вересні 2022 року в Херсоні окупанти перейменували театр на «русский академический» і оголосили набір на роботу «талановитих» людей без спеціальної освіти.
- Однак колектив Херсонського театру імені Куліша працював «в екзилі». 14 жовтня 2022 року в Києві відбулася прем'єра «Лишатися (не) можна».
- У лютому 2023 року до роковин вторгнення Росії в Україну Херсонський театр імені Куліша презентував відеокнигу «Незламна Херсонщина».
- Влітку 2023 року Херсонський обласний драматичний театр ім. Куліша взяв участь у міжнародному фестивалі у Словаччині з моновиставою «Кицька на спогад про темінь».
- У січні 2024 року Херсонського режисера Сергія Павлюка номінували на театральну премію імені Леся Курбаса, а директора Херсонського театру Олександра Книгу обрали членом наглядової ради Українського культурного фонду.
- Колишню артистку Херсонського театру Ружену Рубльову судитимуть за колабораціонізм.
![](https://vgoru.org/storage/104/conversions/wSRfnHp7DS58IkyDgjnL74YChnxanDMMx2MhGZUEba5DQx3hVdmVVD6ktAgPyteMM4xK0wlvCX0wWMTIvGGxsSWE5niVX6MBNjEp-original.webp)
Фото зверху з моновистави «Кицька на спогад про темінь» Ігоря Бойченка